U 14:50 više od polovine trkača je prošlo kroz cilj.
Prva bomba je eksplodirala.
Vanredne vesti iz Kanade: iz policije kažu
da su razrešili teroristički napad povezan sa Al Kaidom
koji je imao za cilj da poremeti značajan saobraćajni pravac Severne Amerike.
Najnovija upozorenja na totalni rat:
o prvi put misteriozna, tajanstvena nacija
zapretila je preventivnim nuklearnim napadom na SAD.
U Evropi, Španija takođe oseća ekonomsku krizu.
Svaki četvrti čovek je sada nezaposlen u toj zemlji,
i EU očekuje da će taj broj porasti.
Kina i susedne zemlje mobilišu sredstva
da se bore protiv nove vrste ptičjeg gripa.
Bolnice se utrkuju s vremenom da bi sprečile da se noćna mora super bakterije
proširi iz bolnice u svet.
Isuse, uplašili ste me!
Ali pretpostavljam da je to u redu, zar ne?
Ako gledate vesti ovih dana,
primetili ste da ima mnogo razloga da budemo zabrinuti.
Nuklearni rat, terorizam, masovna pucnjava, gradski bombaški napadi,
korporacijske prevare, ptičji grip, propast banaka, nezaposlenost,
kontaminacije, bande, opšti kriminal...
U zavisnosti od vašeg temperamenta i stanja
možda ste se već i sami naoružali do zuba
pa gledate ovu emisiju u nekom podzemnom bunkeru
čekajući kraj same civilizacije.
Bez obzira na zabrinutost, ideja o zaštiti i bezbednosti od takvih problema
je danas sveprisutna.
Zatvori, policija, osiguranja, garancije, zaštitne agencije
vojno i lično naoružanje, pretres na aerodromu, vladin nadzor itd.
otkrivaju kulturu straha na mnogim nivoima.
Da ne spominjem da su savremeni trendovi
takvih sigurnosnih rizika svakako fascinantni.
Na primer, pre 1980-tih pomisao da neko
ode na svoje radno mesto i ubije nekoliko osoba
bio je prilično slab koncept.
Danas, stalno viđamo ove činove naizgled slučajnog nasilja
ne samo u preduzećima nego i u školama, crkvama, bioskopima,
tržnim centrima, sportskim manifestacijama i drugim javnim ustanovama.
Ma koliko da je mračna stvarnost ljudskog potencijala,
možda su još veći problem
zastarele metode koje smo kao civilizacija izmislili
u pokušaju da se suprotstavimo takvim problemima.
Na primer, u jeku porasta američkog oružanog nasilja,
Nacionalno udruženje za naoružanje reći će da je problem
u nedostatku oružane sigurnosti na svakom koraku
i da, ako biste naoružali sve kao na divljem Zapadu,
problemi društvenog nasilja bi se povukli.
S druge strane, neko će reći da je problem zapravo
u lakom pristupu oružju: suviše je lako nabaviti ga,
a jedini ispravan korak je sprečiti taj lak pristup.
Ipak, da li se iko bavi pravim problemom,
izvorom ovakvog problema ponašanja?
Gde je nacionalna rasprava o, recimo, motivaciji
i samim društvenim uslovima, iz kojih ove pojave potiču?
Naglašavam ovo zato što danas, u tehnološkom dobu,
ljudi mogu da štampaju oružje u tajnosti
pomoću 3D štampača, utirući put za eventualnu revoluciju nanotehnologije,
koja će omogućiti javnosti da stvara moćno oružje kod kuće
zaobilazeći komercijalnu regulativu.
Možda bi ovde trebalo da preispitamo svoj osećaj za uzročnost.
Jer, ako ne nameravate izbeći naučni napredak,
regulative neće postići baš ništa na duži period.
Isto tako, kad bolje razmislim o tome, možda bi takođe trebalo da zastanemo
i preispitamo moguće pretnje našoj sigurnosti
i kolika je u odnosu na druge pretnje.
Dana 15. aprila 2013. godine
eksplodirale su bombe tokom Bostonskog maratona u SAD.
Tri osobe su ubijene, događaj je dobio globalnu pažnju.
Skoro kao da je bio još jedan 11.septembar.
Istog tog ponedeljka, u Iraku su
eksplodirale bombe ubivši 20 puta više ljudi,
pa ipak, nijedan vodeći medij nije bio previše zabrinut.
Vidite, ako obratite pažnju, možda ćete primetiti
da istinski merljiv obim pretnje,
ili stvarni efekat nasilja,
zapravo ne znače mnogo u očima vlasti.
Ono što je bitno je ideja, kontekst, politički spektakl.
Ovo bi moglo objasniti zašto je Amerika potrošila skoro 5 triliona dolara
na tzv. terorizam iako američki građani danas
(a statistički i oduvek) imaju veće izglede da stradaju od alergije na kikiriki
ili u kadi - nego u terorističkom napadu.
Kao što ćete videti u ovoj epizodi, industrija sigurnosti/straha -
koja se proteže se od eksploatatorskih medija do vojno-industrijskih kompleksa,
do kazneno-pravnog sistema - ne samo da iskorišćava društveni poremećaj,
stvoren iz tkiva naše obespravljenosti i društvenog poretka zasnovanog na oskudici,
već se sada čini da ubrzava u začaranom krugu.
Ne znam za vas, ali imajući u vidu sve ovo,
počinjem da sumnjam da je možda, samo možda,
sada u igri temelj našeg društveno-ekonomskog sistema.
On više ne postoji kao funkcionalan način za ljudski napredak na ovoj planeti
već kao kanal za kulturu u padu.
Od tvorca Zeitgeist filmske trilogije
dolazi najgori rijaliti šou svih vremena.
The real one
GMP Films predstavlja:
Kultura u padu
Vaš vodič, Piter Džozef.
Zatvor: od mračnih tamnica srednjeg veka
do naših modernih industrijskih masovnih popravnih ustanova,
zatvorski sistem pokazatelj je strukture današnjeg društva.
Sjedinjene američke države, zemlja slobodnih,
sada imaju najbrojniju zatvorsku populaciju na svetu,
zatvaranjem više od 2,3 miliona ljudi.
Amerika je zatvorila više ljudi nego bilo koja druga zemlja na svetu,
ponosno zatvarajući 25% ukupne svetske zatvorske populacije,
uz prirast zatvorskih kazni od 800%, samo u poslednjih 30 godina.
Delimično zasnovana na potrebi da se uklone aktivne pretnje iz društva,
kao i pritajena odmazda i osveta,
kaznena, negativna tradicija moći, svojstvena našem pravosudnom sistemu,
danas se suočava sa nekim osnovnim saznanjima na polju humanističkih nauka.
Kada je reč o ljudskom ponašanju, često zaboravljamo da je
istinska uzročnost ponašanja kroz istoriju bila ignorisana,
i pretežno usmerena na zastrašujuće izmišljene sile
poput dobra i zla.
Bez obzira na pogodnost takvih metafizičkih pretpostavki,
moderna društvena nauka svrstava tzv. kriminalne ili antisocijalne radnje
u kontekst javnog zdravstva, predlažući rešenja
iz oblasti preventivne medicine, umesto pukog kažnjavanja.
Naravno, kao i većina racionalnih perspektiva u današnjem svetu,
ovakav stav je uznemirujući jer narušava toliko veličanu slobodnu volju
odnosno moralne tradicionalne pretpostavke
na kojima se temelji naš krivično-pravni sistem.
Ostavimo to po strani za sada
i ukažimo na činjenicu da, iako se većina ljudi plaši zatvora,
njegov učinak kao sredstva zastrašivanja je zapravo prilično slab.
S obzirom na trend masivnog porasta broja zatvorenika u SAD,
očigledno je da pretnja zatvorskom kaznom
statistički ne funkcioniše.
Isto tako, zatvor bi trebalo da bude neki oblik rehabilitacionog centra, zar ne?
Dakle, radi li ovaj sistem na reformisanju ljudskog ponašanja
zatvarajući tzv. kriminalce i otpuštajući ih kao psihički zdrave
građane koji poštuju zakon?
Ah, ne! U Sjedinjenim državama dve trećine puštenih zatvorenika
ponovo prekrši zakon u roku od tri godine, i to često čineći ozbiljnija i nasilnija dela.
Dr Džejms Giligan, bivši direktor
Centra za proučavanje nasilja na odeljenju za medicinu na Harvardu,
definiše zatvor kao “postdiplomske studije kriminala i nasilja”.
S obzirom na sve ovo, možda bi trebalo da malo zastanemo,
da otresemo okove zajedničke percepcije, i da se zapitamo
koje to druge uloge pravni i zatvorski sistem zapravo imaju.
Ako zatvaranje statistički ne uspeva kao sredstvo odvraćanja,
i oni koji izađu iz zatvora su većinom gori
nego što su bili kad su ušli, nešto je očigledno pogrešno.
Šta se još dešava ovde?
Opravdanje za zatvaranje se svakako može naći
s obzirom da postoje stvarne društvene pretnje,
ne različite od medicinske potrebe da se izoluje neko
ko je pretnja društvu zbog zarazne bolesti.
Pa ipak, evolucija zatvorske tradicije otkriva neke veoma mračne istine.
Najbolji način da to razumete vodi kroz istorijsku perspektivu
koja uzima u obzir rasni i klasni sukob
u kontekstu ekonomske i političke korisnosti.
Prva stvar koju bi trebalo da shvatite je da politička, kao i ekonomska moć,
počivaju na sopstvenoj društvenoj neefikasnosti.
Drugim rečima, političarima treba nešto protiv čega će se boriti pa tako, do izvesne mere,
što više problema društvo ima, to više građani osećaju potrebu
da prepuste svoju moć državnoj kontroli.
pri čemu je najefikasniji tip problema - strah,
obično strah od neke prepoznatljive spoljne grupe.
Naravno, ova ideja je priznata već godinama.
Tako politički teoretičar Karl Šmit
u svojoj knjizi "Koncept politike" kaže
da se političko jedinstvo postiže definisanjem zajedničkog neprijatelja.
Ništa novo. Nacisti su to učinili sa jevrejskom kulturom.
U početku su SAD to činile sa kulturom američkih domorodaca itd.
Ukratko, trik je u tome da se progura ideja da su neke potkulture,
obično u manjini, pravi izvor svih društvenih problema,
proizvodeći tako masovnu ogorčenost, i ciljano ignorišući
preciznije, ali politički neprikladne činjenice.
I dok su direktni rasizam i diskriminacija
svakako prisutni u današnjem svetu,
manje jasna, a ipak relevantna predrasuda zapravo je ekonomska.
Najveća pretnja bilo kom političkom establišmentu je...
Kako to misliš? Ovo? Ovo je platforma. Trodimenzionalna je.
Tu je osnova...Da, znam da nije baš dobro.
Od*ebi, Bobe. Nemoj me terati da te opet upucam.
Najveća pretnja bilo kom političkom establišmentu je
svaki izazov njegovom osnovnom ekonomskom temelju,
pošto sve političke platforme počivaju na ekonomskoj predrasudi,
na ovaj ili na onaj način. Ako možete isprati mozak javnosti da, recimo,
gleda na neuspeh kapitalizma kao posledicu
loših moralnih osobina problematične grupe u populaciji,
a ne kao posledicu
elitističke psihologije kapitalizma i njegove strukture, zasnovane na oskudici,
tada možete održati kontrolu.
To je momenat kada "zajednički neprijatelj-dežurni krivac" upada u igru.
I nije tako loše!
Demonizujemo žrtve ovog sistema, prebacujući krivicu
sa važnijeg ekološkog, uzročnog, društvenog stanja,
a u kontekstu pravosudnog sistema, a borba protiv kriminala savršen je alat.
Rat protiv kriminala je rat protiv siromašnih i ekonomski beznačajnih.
Ako društvo uslovljeno da poveruje
da je krađa (usled siromaštva)
nemoralni čin, uz toliku slobodu izbora životnog puta -
zamena uzroka je uspela.
Stvarnost je, međutim, da je većina današnjih zatvorenika
tamo zbog zločina usled uskraćivanja.
Uskraćivanje se može generalizovati u 2 oblika:
relativno i apsolutno.
Apsolutno uskraćivanje je kada najosnovnije potrebe
nisu ispunjene, a siromaštvo je glavni izvor.
Spektar poremećaja koji nastaju iz siromaštva je ogroman.
Od dilovanja droge, krađe i prostitucije
u područjima sa visokom nezaposlenošću
do emocionalnog gubitka, poremećaja samopoštovanja i ilegalnog samolečenja
pa sve do složenih i nedokučivih lančanih reakcija
koje mogu dovesti do razornog antisocijalnog ponašanja.
Danas, svako petnaesto dete afroamerikanaca u SAD
ima bar jednog roditelja u zatvoru, obično oca.
Ne samo da će deca, usled gubitka očinske figure - hranitelja porodice -
doživeti emotivni gubitak
bez tako uticajne roditeljske figure,
nego će ova deca, kad odrastu
statistički verovatnije biti zatvorena.
Ako se iskombinuje siromaštvo sa emocionalnom uskraćenošću, dobije se savršen recept
ne samo za ispoljavanje društveno devijantnog ponašanja
nego i za produžavanje istog kroz generacije.
Relativnu lišenost, s druge strane, imamo kada je naš osećaj vrednosti
i samopoštovanja vezan za naše kulturološko viđenje uspeha.
Dok je apsolutna lišenost merena prema osnovnoj zdravstvenoj brizi,
izražavajući opštevažnu potrebu društva
da uspešno zadovolji naše nepromenljive potrebe za zdravljem i istinskom sigurnošću,
relativna lišenost postoji u polju subjektivnog poređenja
i dovodi do dehumanizacije.
Verovatno najveći primer tog negativnog pritiska je
stanje klasne neravnoteže u svetu.
Istina je da službeno klasifikovani kao siromašni na Zapadu
zapravo žive, prema materijalnim merilima,
bolje od više klase pre hiljadu godina.
Pa ipak, dehumanizujuće klasno raslojavanje koje imamo danas
nastavlja da stvara složene, destabilizujuće psihosocijalne probleme.
Iako dugo smatrano podsticajem za društveni napredak,
klasne razlike i neuravnoteženost bogatstva su se pokazale
kao veliki problem javnog zdravlja,
stvarajući značajna psihološka i društvena izobličenja.
Želite da budete intelektualno iskreni? Ti problemi
imaju više veze sa trgovinom nego sa Drugim amandmanom.
Mnogo ljudi zarađuje mnogo novca prodajom oružja i municije.
Nacionalno udruženje za naoružanje izjavilo je da je rešenje
u naoružanju čuvara u svakoj školi.
Naravno da svaki segment obezbeđenja može biti koristan,
ali glupo bi bilo misliti da je obezbeđenje jedino što nam treba.
Veliki izazov je pitanje: možemo li sprečiti ove tragedije?
Izvinite što Vas prekidam, šefe! Ali pošto ste upravo izneli ovu ideju o prevenciji,
što je naravno pravi problem, radoznao sam.
Kada će se ovaj razgovor premestiti na relevantniju društvenu nauku?
Na primer, ovde imamo NRA. Pozdrav!
Međutim, nemamo nikoga iz farmaceutske industrije.
Nisu li većinu masovnih ubistava
počinili ljudi pod uticajem
lekova koji utiču na promene raspoloženja?
Još bolje: gde je načelnik odeljenja za suzbijanje narkotika?
Od kada je započeo rat protiv droge
došlo je do masovnog porasta nasilja u svetu droge.
Hoćemo li samo ignorisati i ovu uzročnost?
Umalo da zaboravim...
Ovde imam stogodišnju statistiku
o povezanosti ekonomske neuravnoteženosti,
posebno neuravnoteženosti bogatstva, i nasilja.
Statistika je sada postala veoma jasna.
Razlika između bogatih i siromašnih stvara više nasilja.
Što je veća razlika, to je više nasilja
i zločina uopšte. To, uzgred, objašnjava
zašto SAD, sa najvećim klasnim jazom na svetu,
imaju najviše nasilja i najgore javno zdravlje od svih vodećih svetskih nacija.
Nije li ovo vredno rasprave u Kongresu?
Uz dužno poštovanje, vi ljudi ne možete biti toliko naivni da verujete
da će smanjenje naoružanja, kao što predlaže levica,
ili povećanje oružane bezbednosti, kao što predlaže desnica,
zaista imati dugoročan uticaj
na ove tako duboko ukorenjene društvene probleme, zar ne?
Ti problemi su duboko ukorenjeni u strukturnoj dehumanizaciji
i ekonomskoj uskraćenosti, svojstvenim našem društvenom sistemu.
Zar nije od značaja osvrnuti se na ovaj problem?
Ne? Zaista?
I onda imamo tzv.rat protiv droge.
Kada je Ričard Nikson 1971.godine proglasio rat protiv droge,
tražio je početnih 84 miliona dolara.
2013. godine budžet Nacionalne kontrole droge je zatražio 25,6 milijardi.
Potrošeno je ukupno otprilike trilion dolara,
a kao rezultat, vremenom je bilo sve više droge
nabavka je olakšana, moć ojačana, a broj korisnika je porastao.
Danas, gotovo polovinu savezne zatvorske populacije
čine nenasilni prekršitelji, često uživaoci droge. .
To je, očigledno, pre mentalni zdravstveni problem nego kazneni.
Savremeni drakonski kazneni zakoni
mogu slati decu u zatvor na decenije samo za puko posedovanje.
Nije tajna da je ta kriminalizovana potkultura
uglavnom iznikla iz zabranjene crne ekonomije
koja je očekivano bujala u siromašnim delovima zemlje,
uglavnom nastanjenim manjinama.
Uzgred, često zaboravljamo koliko je rasizam istorijski
bio rasprostranjen u SAD, maskirajući to ogromnim napretkom.
Pa ipak, danas ima više afroamerikanaca iza rešetaka
nego što je bilo robova pre američkog građanskog rata.
Nakon segregacije, crna zajednica je bila strateški izolovana
u gradskim getima uz niska primanja
što ih je sistematski lišavalo ekonomskih mogućnosti.
I, dok je nacionalna kultura sazrevala
i rasizam polako iščezavao preko pokreta za građanska prava,
započeta ekonomska tiranija nastavila je da postoji,
stvarajući moćan ciklus.
Danas se očekuje da svaki treći crnac
završi u zatvoru u nekom trenutku života.
A zapravo, pravi tiranski mehanizam u današnjem svetu
više nije rasa nego ekonomska klasa.
Poenta je brutalna: Siromašni
i zapostavljeni u našem društvu pretvoreni su u kriminalce,
(umesto da su jasan primer neuspeha našeg društvenog modela).
Kapitalistička domišljatost se, i pored toga, dokazuje tako što ih
transformiše u čistu robu za prodaju,
stvarajući tako veliki industrijski profit
od inače ekonomski beskorisne društvene klase.
To se postiže preko prihoda od kazni, kaucija, naknada za advokate,
i današnje ogromne mreže brige o milion zatvorenika preko zdravstva,
proizvodnje hrane, zapošljavanja čuvara, socijalnih radnika i sl.
Zatvor i čitav bezbednosni kompleks na Zapadu je
uspešan poslovni poduhvat i pozitivan faktor u privrednom rastu.
Trošak zatvaranja jedne osobe u Kaliforniji
je oko 47.000 dolara godišnje.
Primenjujući taj podatak na ukupnu zatvorsku populaciju u SAD od oko 2,3 miliona,
ispostavlja se da sama zatvorska služba troši
više od 100 milijardi dolara godišnje,
i to ne računajući ostalih 5 miliona osuđenih, trenutno na uslovnim kaznama.
Danas, američka kompanija za nadzor zatvora G4S Wackenhut,
kao i druge privatne firme koje se bave obezbeđenjem,
donose dobit svojim ulagačima i deoničarima sa rastom stope zatvaranja
Tu je i veoma često korišćenje radne snage zatvorenika,
ili bi trebalo reći, robovske radne snage.
I da, možda osetimo moralno zgražavanje kada sudiju iz Pensilvanije
uhvate kako zbog mita šalje decu u privatne zatvorske centre.
Ali ipak, jesmo li zaista iznenađeni?
Postoje i mali gradovi na Srednjem zapadu
u kojima većina živi od lokalnog zatvora.
Ako nema kriminala i zatvorenika, privreda njihovog grada je u gadnom stanju.
Da ne spominjem da većina policijskih uprava
izvlači ogromnu korist od hapšenja i zaplene droge.
Ako bi rat protiv droge prestao, policijska uprava
izgubila bi milijarde u ovoj zemlji.
I da, stvari postaju još gore...
Ako pogledamo malo šire, vidimo da ekonomija profitira od toga.
Vidite, trgovina drogom se ne svodi na lokalne ulične propalice.
Američke i evropske banke danas peru oko trilion dolara
od kriminala, većinom novca od droge, svake godine.
Novac od droge je postao zapravo veoma važan deo
Vol Strit Mašine. Čak je nedavno
HSBC banka uhvaćena kako sklanja oko milijardu dolara od droge.
Da li su rukovodeći kriminalci poslani u zatvor? Naravno da nisu.
Zašto? Zato što je pravni sistem uglavnom tu da kontroliše siromašne,
a ne bogate.
HSBC je platila kaznu i nastavila dalje, verovatno radeći na tome da se vrati u isto stanje
kao i desetak drugih velikih banaka
koje i dalje peru novac od droge svake godine.
Kako god, vratimo se na našu glavnu temu.
pristup "Igra optuživanja zajedničkog neprijatelja"
koja nije tu da ospori posledično siromaštvo,
već je prisutna na svakom koraku.
Kada su u pitanju kriminal, terorizam, masovna ubistva i slično,
vidimo da vodeći mediji,
čak i mnogi iz tzv. aktivističke zajednice, pokazuju potpuni nedostatak razumevanja,
zatrpani propagandom samoočuvanja establišmenta,
u manjoj ili većoj meri.
I znate kakvo rešenje Bil Mojer ima za ovo?
Oslobodite nenasilne kriminalce, poput dilera heroinom.
Da, oni nisu nasilnici! Ti si genije, Bil!
Univerzalni zakon o oružju... -Ali šta sa...
Čekaj, ovo je bitno. -Slušam.
Iz nekog razloga Vejn Lapjer ne može to reći pa ćete čuti od mene...
Univerzalna provera podataka znači univerzalnu registraciju.
Univerzalna registracija znači univerzalno oduzimanje, univerzalno istrebljenje.
Kao da nam Bog govori: „Morate da sarađujete sa mnom.
Dao sam vam mozak,
dao sam vam Drugi amandman, dao sam vam oružje.
Zašto ih ne iskoristite?“
Tirani su to učinili. Hitler je uzeo oružje, Staljin je uzeo oružje,
Mao je uzeo oružje, Fidel Kastro je uzeo oružje,
Hugo Čavez je uzeo oružje. Tu sam da vam kažem
da će se 1776. godina ponoviti ako pokušate da nam oduzmete oružje!
[smeh, aplauz]
Desničarski fanatična nagrada 21.veka Kulture u padu
ide...[bubanj]
Aleksu Džonsu!
Ooooo!
Daj mi to, ku*vin sine!
Bilo je i vreme da osvojim nagradu!
Dame i gospodo, moje ime je Aleks Džons.
I znate šta? Ovde sam da vam silujem guzu.
Znate li zašto? Zato što ćete se osećati bolje
ako u tome preduhitrim novi svetski poredak.
Tako je, globalisti se nameštaju, iza vas, upravo sada.
Uzeće vam oružja, staviti vas u FEMA logore
i napraviti od vas svoje robove.
Mislite da sam ja rob? Ja nisam rob.
I onda kasno jedne noći, dok pijete sok iz njihovih homoseksualno tvrdih kutija,
BUM! Silovanje počinje.
A vi ćete biti srećni što je stari Aleks bio tamo prvi
da vas lepo i temeljno opusti.
Znate, neću vam uzeti previše vremena jer sam skroman čovek.
Ali želim da svi odmah odete na moj sajt
i kupite moj najnoviji DVD.
„Zavera zavere“:
kako me globalna elita plaća da bih pokret za slobodu učinio suludim.
Tačno je, ljudi, da sam astroturfer (lažnjak).
Nisam ovde da pomognem, već da prikažem aktiviste kao čudake.
Realne probleme od javnog značaja
ismevam što je moguće više.
Baš kao i svi tikvani tamo napolju,
ovde sam da vas odvratim, moroni.
Podržavam vas u borbi oko gluposti
i plaćen sam za to.
Prekidamo ovu emisiju zbog hitne objave.
Hitno je jer mi tako kažemo.
Ovo smo upravo dobili. Američki aerodromi ostaju na visokom stepenu pripravnosti
zbog izražene terorističke pretnje. Prema FBI-u,
pojavio se novi, sofisticirani oblik terorističke tehnologije
koji forsira brze, nove revizije TSA bezbednosnih postupaka na aerodromima.
To je tačno, Samer. Nakon pretnje tečnom bombom 2006.
i bombe u donjem vešu 2009. godine
za ovaj novi, nepoznati pristup vlasti su saznale preko video snimka,
navodno pronađenog u poljskom klozetu u Vilivonkastanu.
Iako je datum nastanka snimka nepoznat,
niti je sasvim jasno ko ga je napravio,
korišćenje mačeta, turbana i arapskog jezika,
bilo je dovoljno za federalne vlasti da proglase da se radi o Al Kaidi.
Prilično mutan video snimak pokazuje medicinski postupak,
podučavajući kako da se postavi eksploziv u telesne šupljine
beba, kučića i mačića. Program koji sledi nije primeren za decu i maloletnike.
Beba BUM!
Kao odgovor na ovaj razvoj, TSA je,
nakon neuspelog pokušaja da se takva bića jednostavno zabrane zauvek,
ustanovila novo univerzalno pravilo.
Sve bebe ili ljubimci lakši od 1,5 kg
moraju da se nose u providnoj, zapečaćenoj plastičnoj kesi.
Većina ljudi ne shvata da Zemlja godinama usporava.
I da nije bilo ogromnih, skupih ventilatora iza mene,
došlo bi do potpunog zastoja u smenjivanju dana i noći.
Svaka reč iz mojih usta je istinita.
Znate li zašto? Zato što ste to čuli od nekog tipa sa kravatom.
Žao mi je, dame i gospodo,
je službeno mrtav.
Završne misli.
Živimo u društvenom modelu, zasnovanom na oskudici i nedelotvornosti.
To znači da što društvo uspešnije rešava probleme, zadovoljava ljudske potrebe
i stabilizuje se prepoznavajući potencijale i ograničenja prirodnih zakona,
to je ono manje održivo u monetarnoj ekonomiji.
Postoji razlog zašto je završna preokupacija dr Martina Lutera Kinga
bila upravo ideja o sistemu u SAD koji bi garantovao prihod.
On je znao da je rasizam, na mnogo načina, produženje klasnih razlika.
A postojanje siromaštva i oskudice
u svetu koji može stvoriti obilje za svačije potrebe
nije ništa drugo do sistematski pritisak
od strane propalog, elitističkog društvenog sistema.
To je činjenica koja zapravo stvara kriminal
i nestabilnost u začaranom krugu.
Želite da vidite pad ilegalnih ekonomija za prodaju droge,
prostitucije i lanca crnog tržišta i pljačke?
Želite da vidite prekid korišćenja nepropisanih lekova,
i legalnih i ilegalnih?
Želite da vidite kraj nacionalnog rata
i poboljšanje naše društvene infrastrukture tako da se bolesti
i nesreće smanje na neznatnu meru u odnosu na stanje kakvo imamo danas?
Možda želite da vidite kraj pucnjavi u školama,
oružanom nasilju i terorističkim napadima
u kontekstu kako državnih tajnih operacija tako i njihovih katastrofalnih posledica?
Vreme je da ljudski rod shvati
da poseduje veliki potencijal za prevazilaženje oskudice,
za posao strateške raspodele resursa,
da zadovolji ljudske potrebe i fokusira na zajedničku energiju
zarad istinskog, kolektivnog ljudskog boljitka
i uklanjanje ideje o neophodnosti ratovanja
koja je bespotrebno ugrađena u naš zastareli društveno-ekonomski sistem,
zajedno sa posledičnim rasizmom, mržnjom,
dehumanizacijom, ugnjetavanjem i elitizmom koji to manifestuje.
I ne, ne kažem vam da pišete svom kongresmenu.
Ako je društveni sistem bolest, oni koji
pomažu njenom širenju, jesu tumori i rane.
Glasanje listićima ili sloboda da odlučite na šta ćete potrošiti novac -
to su stvari koje neće promeniti način na koji funkcioniše ovaj svet.
Potreban je novi pristup. Paralelni ustanak snage za promenu.
Bili mi svesni toga ili ne, to se već dešava
u svetu oko nas.
Pitanje je - gde ste vi u tome?
I da li vas je uopšte briga?
Ako ne, dobro došli u Kulturu u padu.
Ovaj šou, koliko god da je loš, i dalje će se prikazivati.
Kad je već tako, onda se i ovaj strašni rijaliti šou
može završiti brže nego što mislimo.
Dok se to ne desi, budite uvereni da ću biti ovde,
bezobzirno ističući da je gotovo sve
u šta verujete - pogrešno.
Dakle, vratite se svojim biblijama, video igrama, internet pornografiji, AK47...kučke!
Zabavite se u ovoj mračnoj sferi koju zovemo normalnost.
Vidimo se sledeći put. Ja sam Piter Džozef.
Sviđao vam se ili ne, ja postojim
kao agent i žrtva Kulture u padu.
Na planeti koja sve više liči na zatvor, jedini pametan izbor je planirati beg. –R.A. Vilson
Napisao i uredio Piter Džozef, u sedištu Novog svetskog poretka u Vilivonkastanu
Kultura u padu
Dame i gospodo, ne dozvolite da vas ovo bucmasto telo zavara.
Vežbam 4 puta na dan, trčim 19 milja dnevno
i pijem Tangy Tangerine kao da mi je to posao!
Izgledam ovako veliko jer Novi svetski poredak (NSP) me čini...aaaaagh!
Ljudi, znate li šta starog dobrog Aleksa noću drži budnim?
Prokleti gobalisti.
Izvinite rekoh gobalisti... - Globalisti.
Slušajte, ljudi.
Ovi neokonzervativci sisaju državu. Nije vam to mama!
To je ovaj šljam iz novog poretka. Idu unaokolo pokušavajući da siluju svakoga.
Nisu ništa drugo nego mašina za silovanje.
Globalistička komunistička gamad novog svetskog poretka
koja se kreće okolo poput mašine za silovanje.
Ja sam mašina za silovanje, mašina za silovanje.
Ljudi, ja sam mašina za silovanje.
Znate šta? Umesto ćelavog orla, nacionalni simbol bi trebalo da bude
poniženi čovek koji leži u fetalnom položaju mokreći po sebi.
Tako bi trebalo da bude! Da mokri po sebi!
Ako ne primećujete...sve ovo je gluma!
To je talenat, to je razlog zašto ovako izgovaram ludosti i sra*a.
Ovako mašem rukama i vratom!
To je gluma! To je talenat! Zaradio sam novac!
/
- Nastavi da gunđaš. - Šta kažete na to?
Hoćete malo? A ti, Pitere?
/